DYKKERKLOKKEN OG SOMMERFUGLEN
Se, han våkner. - Tilkall dr. Cocheton.
Hr. Bauby, hold øynene åpne. Hold øynene åpne.
Hr. Bauby, hold øynene åpne.
De har sovet veldig lenge.
Kan De høre meg? - Ja, jeg hører deg.
Hva foregår?
Å gud, jeg ligger på sykehus.
Hr. Bauby, lukk øynene helt opp.
Prøv om De kan holde dem åpne. Sånn, ja.
Følg lyset med øynene.
Sånn, ja.
Ikke vær redd.
De ligger på sykehus.
Jeg er lege. Mitt navn er Cocheton.
De andre er pleiere. Vi er her for å ta oss av Dem.
Kan De huske hva som skjedde?
Som sagt, bare ganske svakt. Noen bilder ...
De er på sykehuset i Berck-sur-Mer.
Det er ved kysten, like ved Calais.
De ble behandlet i Paris og så overført hit.
Kan De huske det?
Jean-Dominique ...
... du fikk et slag. Du har ligget i koma i tre uker.
Men nå er du i ferd med å våkne, og du skal bli bra igjen.
Det lover jeg deg. - Takk.
Jeg må foreta noen tester.
Følg meg med blikket.
Sånn, ja.
Følg fingeren med blikket. Sånn, ja.
Når jeg ber deg om å blunke, -
så prøv om du kan blunke.
Veldig bra.
Prøv å si navnet ditt.
Jean-Dominique Bauby.
Prøv. Prøv hardt. Si navnet ditt.
- Jean-Dominique Bauby. - Prøv å si navnet på barna dine.
Théophile, Céleste, Hortense.
Ikke vær engstelig.
Det er en lang prosess.
Du skal nok få igjen taleevnen. - Hva for noe?
Kan du ikke høre meg? Doktor!
Hva foregår? Kan jeg ikke snakke?
De kan ikke høre meg. Å gud ...
Kan jeg ikke snakke? Hva har skjedd med meg?
Jeg er Jean-Dominique Bauby. Doktor!
Okay ...
Jeg har fått slag. Tale og hukommelse kommer igjen.
Det skal nok gå, hr. Bauby. Vi skal ta oss av Dem.
Jeg skal være tålmodig.
Grelt.
Jeg tror dere.
Hvem kan ha kommet med blomster?
Det er roser.
Klapp ...
Inés ...
Har De sovet godt?
Skal vi se.
De får viktig besøk i dag.
Neurologen dr. Lepage kommer. Vi håper De gjør det bra.
God morgen.
Jeg er Alain Lepage, neurolog. Jean-Domnique ...
Nei, dine venner sier Jean-Do. Det vil jeg også kalle deg.
Se på meg som en venn. - Kan du ikke bare være lege?
Som din venn vet jeg hvor hardt dette er for deg.
Jeg vet også at ingen har fortalt deg hele sannheten.
Det er min oppgave. Det er min oppgave.
Du er blitt rammet av det vi kaller apopleksi.
Og den har satt hjernestammen din ut av funksjon.
Hjernestammen er -
en viktig del av menneskets indre computer.
Den er bindeleddet mellom hjernen og ryggmargen.
Før i tiden ville et slag som dette antakelig ha medført døden.
Men i våre dager er teknologien så avansert at vi kan forsøke ...
Vi kan forlenge folks liv.
Kaller du dette et liv?
- Er dette et liv? - Vi kan forlenge folks liv.
Jeg vil ikke legge fingrene mellom, Jean-Do. Du er lam fra topp til tå.
Som du vel har skjønt, kan du ikke snakke lenger.
Du kan ikke snakke.
Du er rammet av det vi kaller ...
... locked in-syndromet.
- Locked in-syndromet? - Locked in-syndromet.
Det er neppe noen trøst, men det er meget sjeldent.
Meget sjeldent. Vi vet rett og slett ikke hva som forårsaker det.
Du røyker ikke og drikker med måte. Det er nokså uforklarlig.
Men til tross for at lemmene dine er fullstendig lamme, -
så fungerer alt helt normalt. Det er altså håp.
- Helt normalt? - Det er håp.
Hjernen din fungerer.
Du kan forstå meg, og dine øyne følger oss.
Men jeg er ikke altfor glad for det øyet.
Nei, muskelen fungerer ikke. Se her.
Øyet blir ikke holdt fuktig.
Jeg er redd vi blir nødt til å lukke det.
Lukke? Hvordan lukke det?
Jeg må ha en annen leges vurdering.
Nå syns jeg du skal hvile litt. - Jeg gjørjo ikke annet.
Når du er kommet til krefter, får du besøk av to vakre kvinner.
Og nårjeg sier " vakre" , -
så menerjeg det. De er praktfulle.
Virkelig dyktige terapeuter. De utretter rene mirakler.
- Spar meg for mirakler. - Men det er altså håp.
- Det har du allerede sagt. - Vi skal ta oss av deg, Jean-Do.
- Det begynnerjo godt. - Vi skal ta oss av deg.
God dag.
- Er jeg kommet til himmelen?
Jeg er Henriette. - Og jeg er Marie.
Jeg hører De kan blunke.
Blink én gang forja, to ganger for nei.
Nydelig ... To vakre kvinner, og jeg kan ikke røre en finger.
Kan De lese dette her? - Hvor da?
- "Durand, logoped. " - Kan De lese "Durand" ?
Utmerket. - Frøken eller fru?
Jeg er Deres fysioterapeut. Jeg skal lære Dem å svelge, -
så vi skal arbeide med tungen og leppene Deres.
- Det høres jo veldig fint ut. - Jeg er talepedagog.
Vi må finne en måte å kommunisere på, -
til De kan snakke igjen.
De er et sjeldent tilfelle. Vi har en stor oppgave foran oss.
La oss sette i gang.
Selvsagt. Jeg kom bare for å presentere meg. På gjensyn.
På gjensyn.
Jeg vil bare si -
at dette er det viktigste oppdraget jeg noen gang har hatt.
Og jeg er fast bestemt på at det skal lykkes.
Med Deres hjelp, naturligvis.
Jeg tror De kan forstå meg, men -
jeg vil stille Dem et par spørsmål. Okay?
Husk, ett blink forja, to for nei.
Er jeg en mann?
Er jeg en kvinne?
Plager sollyset Dem?
Er det midnatt nå? - For noen teite spørsmål.
Er vi i Paris?
Er vi i Berck?
Kan tre flyte? - Herregud ...
Kan De huske at De fikk slag?
Var De sjefredaktør på magasinet Elle?
Ja, jeg var sjefredaktør på Elle.
Til Alaïa.
Deres høyre øye fungerer ikke. Kan De høre meg?
Høyre øye fungerer ikke, så jeg syr det sammen.
Det vil forhindre at det går betennelse i hornhinnen.
Jeg har nettopp vært på skiferie. Det var så herlig i Sankt Moritz nå.
Hva faen raker det meg?
Ikke noe er som å suse ned bakken med vinden i ansiktet.
Ligg unna!
Ikke vær redd. De vil ikke merke noe.
Nei, vær så snill. Gi faen i det der.
De vil ikke merke noe.
Ikke gjør det. Jeg bønnfaller deg ...
- Ikke det ... - Jeg har gjort det tusen ganger.
Ikke verst.
Sånn. Ikke vær redd.
Bare et par sting til.
Det er nydelig, om jeg så skal si det selv.
Da er jeg ferdig.
Nå kler vi på deg, så blir du nok i bedre humør.
Og så har vi en overraskelse.
La oss prøve rullestolen.
Sånn.
Kjør ham bortover mot meg.
Og tilbake.
Jeg vil være sikker på at han kan sitte opprett -
uten plutselig å få spasmer.
Han må ha en nakkestøtte. - Jeg beklager uleiligheten, Jean-Do.
Ypperlig. Du er klar for en rullestol.
Klar for en rullestol. Det kallerjeg faen meg en dom.
Nå kommer overraskelsen.
Å gud, hvem er det? Er det meg?
Jeg serjo ut som noe som har ligget i formaldehyd.
Så forferdelig ...!
Er det overraskelsen? At jeg får se meg selv?
Céline ...
Hvordan går det?
Nå skal jeg forklare.
Var ikke det en fin overraskelse? Din kone er på besøk.
Hun er ikke min kone. Hun er mor til mine barn.
Han forstår alt en sier. Han forstår alt.
Still ham spørsmål som kan besvares med ja eller nei.
Han blunker en gang for ja, to ganger for nei.
En annen svært viktig ting.
Du må snakke til ham slik. Rett mot ansiktet.
Her kan han ikke se deg, og ikke her heller.
Du må snakke her. Ikke sant, Jean-Do?
Dere skal få være alene. Dere har sikkert mye å snakke om. Altså ...
De sier at du ...
Alle ber for deg, og sender deg alle gode bønner.
Jeg har ikke med barna.
Jeg ville se deg først.
De har det fint. De savner deg.
Céleste ber for deg hver kveld.
Skal jeg ta dem med?
Vil du ikke se dem?
Laurent vil besøke deg. Er det i orden?
Ham vil du vel treffe.
Jeg skal si fra til ham.
Har hun vært her?
Jeg har møtt talepedagogen, Henriette. Hun er søt.
Hun tror hun kan hjelpe deg.
Vær så snill ...
Du må ikke gråte.
Jeg kjenner togstasjonen i Berck.
Jeg kan se den for meg. Det mest deprimerende stedet i verden.
Det var det i hvert fall da jeg var der i feriene som barn.
Berck betød at sommeren var slutt.
Far og jeg ventet på toget til Paris.
Det var et gudsforlatt sted. Det må være ennå verre nå.
Jeg behandlet henne så dårlig. Henne og barna.
Og nå -
- kan jeg aldri gjøre det godt igjen.
Aldri.
Se på dette.
Det er ikke alfabetet slik vi lærer det på skolen.
Bokstavene er ordnet etter brukshyppighet. Forstår De?
E, S, A, R, I, N, -
T, U, L, O, M, D, B, C, F ...
"Brukshyppighet" ?
... Z, Y, X, K, W.
Jeg har undersøkt dette veldig grundig og utviklet et system som fungerer.
- Gratulerer. - Det fungerer sånn her ...
De finner ut hva De vil si. Når De er klar, blunker De.
Jeg leser bokstavene veldig langsomt.
Nårjeg sier første bokstav i ordet Deres, blunker De.
Det notererjeg, så går vi videre til neste bokstav og så videre.
Kanskje kommer vi frem til ord eller setninger. To ting til.
Når et ord er ferdig, blunker De to ganger. Det betyr mellomrom.
Hvis jeg gjør feil, så blunk fort.
Jeg vet det høres tungvint ut, men tro meg, vi skal nok klare det.
Venner og familie kan også bruke systemet.
Er De klar? Se på meg.
Skal vi prøve?
Har De funnet ut hva De vil si? Fint.
Da begynner vi. - Nei, vent ...
- Jeg vet ikke hva jeg skal si. - E.
Er E første bokstav? - Nei ...
E er ikke første bokstav. - Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Jeg vet det er vanskelig. Vi tar det rolig.
E, S, A, -
R, I, N, -
T, U, L, O ...
Det går for langsomt.
Jeg kan ikke holde øyet åpent så lenge.
Skynd deg litt.
J.
J?
"Jeg" ? - Bravo.
Er første ord "jeg" ? - Ja, det er. Jeg begynner med meg.
E, S ... S?
- Nei. - Nei? Ikke S.
Det går for fort.
Dette får vi da aldri til. Det erjo rene marerittet!
Jeg vil ikke ...
La meg være.
Oventil. Nedentil. På brystet.
Under armene.
Bak på beina.
Jeg er 42 år gammel ...
... og jeg blir badet som en stor baby.
De vasker meg i rumpa -
- og tørker den.
Det er alldeles latterlig.
Men som dikteren sa:
"Bare en narr ler når noe ikke er morsomt. "
Send meg et kyss.
Kom igjen.
Prøv.
Kom igjen.
Prøv. Jeg vet det er vanskelig.
Ikke noe speil!
Jeg vil ikke se meg selv.
Uansett når, så øv på å sende meg et kyss. Greit?
Ja.
En annen ting De skal øve på, -
er å bevege tungen bakover på ganen.
Sånn lærer De å svelge.
Se her.
Det er ikke rettferdig ...!
Og så Deres tur. - Få vekk det speilet!
Gap opp. - Nei.
Flott. Prøv å bevege tungen bakover nå.
- Jeg kan ikke. - Prøv, da.
Flott. De beveget tungen. - Ikke hån meg.
Prøv igjen.
Utrolig ... Det er flott.
... men sant.
Jeg skal hjelpe Dem så De kan bevege hodet selv.
- Det er du som gjør alt. - Til venstre.
Bra. Og til høyre. Bra.
Til venstre igjen.
Bra. Prøv igjen.
Ja, sånn.
Kan De kjenne hendene mine på ansiktet?
Nei.
Det gjør ikke noe, det kommer.
Det er en stor ære å ha Dem her.
Jeg abonnerer på Elle. Jeg syns det er veldig bra.
Men modellene ser veldig ut som gutter. Syns De ikke?
- Det gjør ikke du. - De blir tynnere og tynnere.
Moten er merkelig.
Så vakker hun er ...
Jeg er dypt troende. Jeg ber for Dem hver dag.
Bare venstre øye fungerer. De må stå rett foran ham.
Hvem er det?
Pierre Roussin.
Kan du ikke huske meg? - Jo da.
Faen. Jeg ringte ham aldri.
Skal jeg gå? - Nei, bli her.
Hvorfor ringtejeg ham aldri?
Jeg hørte hva som var skjedd, og så ville jeg ...
Nei, jeg måtte komme. Med tanke på det jeg selv var utsatt for.
Jeg tror jeg kan forestille meg hvordan du må ha det.
Å bli holdt som gissel er ikke helt ulikt din situasjon.
Har jeg rett? - Gissel?
Jean-Dominique var så snill å gi meg sin plass på et fly.
Dessverre for meg ble flyet kapret, -
og jeg ble holdt som gissel i Beirut i fire år.
Fire år, fire måneder, to uker, fem dager og syv timer.
Jeg ble satt i en liten, mørk kjeller.
Det var vanskelig å puste.
Jeg kalte det min grav.
Jeg vet mye om vin. - Hva har skjedd med hånden hans?
Hver eneste dag resiterte jeg vinklassifikasjonen for år 1855.
Château Margaux, Château Lafite-Rothschild, osv.
Jeg tror det reddet meg fra å gå fra forstanden.
Men mye av tiden -
varjeg fortvilet, på randen av selvmord, sint.
Over brutaliteten, skitten, grusomheten ...
Men spesielt over ventetiden. Den var det verste.
Men jeg overlevde.
Jeg overlevde fordi jeg holdt fast i det som gjør meg til menneske.
Det var det eneste jeg hadde igjen. Som du.
Du må holde fast i mennesket i deg selv.
Da vil du overleve. - Mennesket? Lett nok.
Det er det jeg kom for å si til deg.
Hvorfor ringtejeg ikke da han kom hjem fra Beirut?
Jeg følte meg skyldig.
Det høres kanskje latterlig ut ... - Slett ikke. Jeg skammer meg.
V?
I?
"Jeg vil."
Hva er det De vil?
D?
Ø?
N.
Å. "Dø nå."
De vil dø nå.
Hvordan kan De si noe sånt?
Det er mennesker som elsker Dem. Som De betyr noe for.
Jeg kjenner Dem knapt, men jeg er glad i Dem allerede.
Slutt å si De vil dø. Det er respektløst og perverst.
Har De lyst til å fortsette?
Fint.
Jeg håper De kommer på andre tanker.
Om forlatelse.
- For hva? - Jeg gikk over streken.
Nå må De hvile.
Liker du den? Jeg visste ikke hva jeg skulle ha med.
Og så denne her.
Øyeblikk. - Hva gjør du?
Hva er det?
Det kan du ikke mene. Jeg vil jo se ut som en kanin.
Jeg leser bokstaver, du blunker. - Spar deg bryet.
S eller A? - Samme det.
A.
La gå, A.
Javel, N.
Ane.
- Du må se på meg. - Faen. Jeg glemte å se på deg.
Unnskyld. Jeg begynner forfra. - Hvis du absolutt vil.
Du er morsom.
Jeg kan ikke dette med sykebesøk.
Jeg er en sånn som tar med druer og spiser dem selv.
Hvorfor skal det skje akkurat deg? Alle snakker om det.
I går kveld på en cafe hørte jeg en eller annen si:
"Har du hørt at Jean-Do Bauby er blitt grønnsak?"
Grønnsak? Hvem har sagt jeg er grønnsak?
Og hva slags grønnsak?
En gulrot? En potet? En salt agurk?
I dag føles livet som en lang rekke små nederlag.
Kvinner jeg ikke klarte å elske.
Muligheter jeg ikke grep.
Lykkelige øyeblikk jeg lot gli fra meg.
Et løp derjeg kjente resultatet på forhånd, -
- men allikevel ikke satset på vinneren.
Varjeg blind eller døv? Måtte ulykkens grelle lys til -
- for at jeg skulle forstå hvem jeg egentlig var?
Jeg er stadig her.
Er De mer samarbeidsvillig i dag?
Bra.
Vi er her begge to for å gjøre fremskritt. Er vi enige?
- Javel, frøken. - Bra.
Da begynner jeg.
T?
A.
K.
"Takk."
Takk?
Takk.
Får jeg kalle Dem Jean-Do? - Kvinner er så enkle.
Takk, Jean-Do.
J.
E. "Jeg" ?
Jeg har bestemt meg for å slutte å syns synd på meg selv.
Bortsett fra øyet er det to ting som ikke er lammet.
Min fantasi ...
... og min hukommelse.
De er eneste utveien jeg har til å flykte fra dykkerklokka mi.
Jeg kan forestille meg hva, hvem og hvor som helst.
Jeg kan la meg kjærtegne av bølgene på Martinique.
Være sammen med de kvinnenejeg elsker.
Hylle Ozymandias, kongenes konge.
Jeg kan forestille meg hva som helst.
Jeg kan virkeliggjøre barnedrømmene mine...
... og mine voksne ambisjoner.
Nå huskerjeg meg selv som jeg var.
Stilig, sorgløs, glamorøs og faen så tiltrekkende.
Glamorøs og kjekk i noen mennesker øyne.
Nei, det er ikke meg. Det er Marlon Brando.
Der, der erjeg.
Fårjeg snakke med Betty Mialet? - Det er meg.
Jeg heter Henriette Durand. Jeg er talepedagog på et sykehus.
Jeg ringer på vegne av min pasient Jean-Dominique Bauby.
Jean-Do? Hvordan har han det?
- Han har det fint. - Jeg hørte han var blitt lam.
- At han ikke kan kommunisere. - Det stemmer ikke helt.
Kom inn.
Jeg ringer for å høre om De ville gjøre ham en tjeneste.
Selvfølgelig. Et øyeblikk. Hva som helst.
Han sier han har kontrakt på en bok hos Dem.
Jeg trodde ikke han kunne snakke.
Han har en egen måte å uttrykke seg på.
Angående den boken ...
Han har kontrakt hos oss, men under omstendighetene ...
Han vil gjerne skrive den. Han vil skrive en bok.
Det mener De ikke. Det kan han da ikke.
Jo, det skal jeg love Dem.
Men kan De finne en som kan ta diktat?
En som er tålmodig ...
En som kan være her hver eneste dag.
- En spesiell person. - Jeg forstår.
Jeg skal ringe tilbake.
Betty sa at Claude kommer som sendt fra oven. At hun er perfekt.
Betty overdriver. Jeg må først lære av Henriette.
Du lærer det nok fort.
Han vil si noe.
"Ingen" ?
"Ingen panikk" ?
Claude bor på et hotell her i byen. Dere får gjøre en fast avtale.
Sykepleieren vekker meg kl. fem.
Jeg finner ut hva jeg vil skrive, og lærer det utenat.
Du kan komme kl. åtte, så dikterer jeg det jeg har.
Javel. Jeg skal gjøre mitt beste.
Det gjør du sikkert.
Kan vi begynne i morgen?
Selvfølgelig.
"Bak" ?
Bak den frynsete gardinen -
- forteller et blekt skjær at dagen gryr.
Hælene mine er ømme. Hodet er tungt som bly.
Hele kroppen er som innkapslet i en dykkerdrakt.
Min oppgave er å skrive ubevegelige reisebeskrivelser, -
- fortalt av en skibbrudden på ensomhetens kyst.
Opprinnelig var sykehuset et hjem for barn med tuberkulose.
I forhallen står en hvit marmorbyste.
Den viser keiserinne Eugénie, Napoleon III's kone.
Hun var sykehusets beskytter, og besøkte det ofte.
Engang var det gård her, en skole og et sted -
- der de sier den store Diaghilev øvde Les Ballets Russes.
Det var her Nijinskij utførte sitt berømte hopp.
Tre meter opp i luften.
Ingen hopper her mer nå.
Nå om dagen er det bare gamle og svakelige her, -
- eller folk som meg, de forsteinede og tause.
En hær av krøplinger.
Jeg liker å bli kjørt til et sted jeg kaller Cinecittá.
En tom terrasse med utsikt over et landskap -
- som oser av poetisk og skjev charme som en filmkulisse.
Noen brakker minner om en spøkelsesby i det ville vesten.
Jeg elsker synet av Bercks forsteder.
De ser som en del av en modelljernbane.
Og havskummet er så hvitt at en tror det er spesialeffekter.
Men det beste av alt er fyrtårnet.
Høyt, solid og betryggende med sine røde og hvite striper.
Jeg forlater meg på dets broderlige beskyttelse, -
- som verner sjøens folk, men også de syke -
- som skjebnen har kastet ut i livets utkant.
"De største severdighetene i dette minimuseet -
er en byste i hvit marmor, som foreviger et ungdommelig bilde -
av en prinsesse som døde 94 år gammel."
Fem timers arbeid.
Ikke verst.
Balzac er det dog ikke.
Skal jeg fortsette?
"Og et brev ..."
Les Balzac for meg.
Eller Graham Greene.
"Plutselig var det en av betjentene som slo ham."
"Han ble mer indignert enn rasende."
"Han kom fra en lovlydig klasse -
og anså politiet som sine beskyttere."
"Jeg er 45 år, fraskilt, og jeg vil snakke med konsulen."
"Betjenten som hadde kalt ham et svin, forlangte å se passet."
Hva er det? - En mann eller en kvinne?
En mann, trorjeg.
Han blunket til deg.
Unnskyld, er det du som har bestilt telefon med høyttaler?
Har du bestilt en telefon?
Vi går igjen.
Hva gjør dere her? Hvem har sluppet dere inn?
Det er noen som har bestilt en telefon.
Dere skulle spurt i resepsjonen. - Det var ingen der.
Vær så snill å installere den på nattbordet.
Vær så snill å ikke bråke.
Vi forteller folk at de kan bestille tid til å ringe deg.
Så sørger vi for at det er noen hos deg.
Kan han ikke snakke?
Ikke lat som om han ikke er her. Spør ham.
Unnskyld, men hva skal han med telefon hvis han ikke kan snakke?
Kanskje han vil pese litt ...
Skulle det være morsomt?
Så uforskammet.
Du eier ikke sans for humor, Henriette.
En stor, svart flue lander på min nese.
Jeg virrer med hodet for å få den vekk. Den henger på.
Gresk-romersk bryting er puslete mot dette her.
Når har du begynt å bevege hodet?
Tusen takk.
"Akkurat nå" ?
Det er et mirakel. Du beveget hodet. - Marie ser mirakler overalt.
Dr. Lepage, han beveget hodet.
God dag. - Bare ett "god dag" ?
Fremskritt, fremskritt. - Det var bedre.
Vis oss tungen. - Nå åpner jeg munnen din.
Se der. Tungen beveger seg litt. - Da vil det gå fremover med taleevnen.
Tungen er så utrolig viktig. Da det er håp.
Fra nå av arbeider vi målrettet mot at du lærer å spise normalt.
En tekst eksisterer ikke før den kan leses.
"Sist jeg så min far, barbertejeg ham. "
"Han var syk, så jeg overnattet i hans lille leilighet i Paris. "
"Neste morgen barbertejeg skjeggstubbene hans. "
Hvem raker det at jeg er barbert? - Det raker meg.
Jeg er livredd. - For hva?
For å bli barbert av deg.
Du har alltid vært så klønete. - Det ligger til familien.
Kaffe? - Nei.
Nå må De ikke slite ham ut.
Hvordan kan han bli utslitt av å bli barbert?
Din mor var penere. - Det skal ikke stort til.
Husker du moren din?
Det spør du alltid om, og jeg svarer alltid: "Ikke helt."
Hva leser du nå om dagen?
Jeg leser "Greven av Monte-Cristo" igjen.
Jeg har lyst til å lage en moderne gjendiktning.
Av "Greven av Monte-Cristo" ? - Ja.
Hevn skal fortsatt være det bærende motivet, -
men den skal handle om en kvinne i vår tid.
"Grevinnen av Monte-Cristo" ? - Nettopp.
Den gidder jeg ikke lese. - Jeg har ikke skrevet den ennå.
Men jeg har kontrakt på den hos et forlag.
Hvis du kutter meg, så saksøkerjeg deg.
Legen var her i går.
Og?
Han sa jeg vil leve til jeg blir 100, minst.
Da skal vi holde stor fest. - Det blir uten meg.
Hvem gidder å leve i 100 år?
Jean-Do ...
Ikke si det til noen, -
men jeg savner moren din ennå.
Jeg skal ikke si det. Det er vår hemmelighet.
Du skulle ha giftet deg med Céline.
Hvilken forskjell ville det ha gjort?
Du ville ikke ha forlatt henne så lettsindig.
Eller barna dine.
Kan vi snakke om noe annet? - Jeg vet hva jeg snakker om.
Ingen har hatt flere forhold enn meg. Jo, kanskje Casanova.
En elskerinne -
er ingen unnskyldning for å forlate sine barns mor.
Folk har ingen moral i våre dager.
Det er ikke noe å le av. Det er sant.
Ta med barna hit en dag. Det gjør Céline. Det burde du og.
Det skal jeg. Jeg har bare ikke hatt tid.
Her. - Hva er det for noe?
Appelsinblomst.
Skal jeg lukte som en gatepike?
Det er et elskovsmiddel.
Fint. Det skal nok få pikene til å kaste seg over meg.
Nemlig. Du må bare gi dem sjansen.
Få se meg selv.
Ikke verst.
De lager dem ikke som meg lenger.
Det var noe jeg ville si til deg.
Jeg har glemt hva det var. - Du kommer nok på det.
Det er ikke så sikkert. Jeg kommer ikke på noe lenger.
Nå huskerjeg hva det var.
Jeg er veldig stolt av deg. Virkelig stolt.
En ting til ...
Jeg har glemt det.
En fars anerkjennelse. Det var en oppmuntring da, -
- og er det enda mer nå.
Vi er barn alle sammen. Alle trenger anerkjennelse.
Jeg vil se barna mine.
Da er vi her.
Det er farsdag.
Si gratulerer med farsdagen.
Selv en skisse eller en skygge av en far -
- er vel fortsatt en far.
Farsdag. Min sønn tørker spytt av de lukkede leppene mine.
Denne anstrengte merkedagen hadde aldri betydd noe for oss.
Claude sier at det går fremover med boka.
Det er fantastisk at du skriver den.
Du er den mest utrolige mannen jeg noen gang har møtt.
Så mye besøk du har hatt.
Laurent. Anne-Marie.
Michel.
Har hun vært her? Har hun ikke?
Jeg trodde hun var så forelsket i deg. Det er hennes sak.
Skal vi prøve alfabetet?
"Da jeg begynte på slankekuren rett førjeg fikk slag, -
regnet jeg ikke med at resultatet skulle bli så dramatisk."
Tufs.
"Nå vet de hvordan det er -
å ha en zombie til far. Takk." La være, Jean-Do.
Unger!
Skal vi leke ordleken, far? - Det vil han gjerne.
Jeg hjelper deg. Hvisk ordet til meg.
Det begynner med C og slutter med E.
Et ord på syv bokstaver.
N? Nei, ikke noen N.
en kenguru som var i dyreparken
hoppet over gjerdet
Å, så høyt det var
Å, for et gjerde
Å, så høyt det var
Å, for et gjerde
Nå skal vi gå, barn. Si ha det til far.
Ha det, far.
Vi ses neste uke.
Ord kan ikke uttrykke den sorgen som skyller over meg. Jeg, deres far, -
- kan ikke engang røre håret, knipe de dunete kinnene deres, -
- eller knuge deres spinkle, varme kropper inntil meg.
Men jeg fylles av glede over å se dem leve, -
- bevege seg og le.
Det kaller jeg en deilig dag.
Nå synsjeg visst synd på meg selv.
Du var oppriktig glad.
Tror du det?
Kanskje.
Ikke bom nå. Flytt deg fra fjernsynet!
Faen også.
Da er maten servert. Vi ses. - Ja, vi ses.
Det gjør du ikke!
Jeg er lei av ferdigmat.
Hvor skal jeg spise i kveld?
Jeg har lyst til å skjemme meg bort med en herlig middag -
- på Le Duc.
Nå, er du også her?
Ja, er det ikke utrolig? - En østers?
Det er som om vi akkurat har møtt hverandre.
"Søt."
Jeg er ikke så glad i å få komplimenter.
Hva er tittelen på neste kapittel?
Søndag.
Jeg frykter søndagene.
Hvis de slår på fjernsynet, må man bare ikke ha uflaks.
Det er ren strategi.
Man risikerer at det går tre-fire timer før en vennlig sjel skifter kanal.
Jeg frykter søndagene. Ingen talepedagog, ingen psykiater.
Ingen fysioterapeut, ingen besøk.
Bemanningen er ytterst sparsom. Søndag er en lang ørkenvandring.
Men i dag har Marie vennlig tilbudt å ta meg med i kirken.
Jeg prøvde å fortelle henne at jeg ikke er troende, men lite hjalp det.
Overalt er det folk som ber for meg. Min datter Céleste.
Og Marie, selvfølgelig.
Adskillige guddommer blir påkalt for å hjelpe meg.
I Nepal fremsier de mantraer for meg.
En heksedoktor i Kamerun ber for meg til sine guder.
Jeg har lovet ham mitt høyre øye til gjengjeld.
Jeg er jo selv med på å skape dette spirituelle nettverket -
- som skal avhjelpe min nød.
Det er ikke beundringsverdig og sikkert litt hyklerisk, -
- men jeg prøver hva som helst.
Det gleder meg å se deg, Jean-Dominique.
Jeg besøkte deg for et par dager siden for å tilby deg nattverd, -
men du sov.
Ja, det gjorde han. - Hva?
Vil du motta nattverd nå? - Nei.
Ja.
Skal jeg velsigne deg? - Nei!
Ja.
Kjære Gud, forbarm deg over vår venn Jean-Dominique i hans nød.
Hjelp hans legeme å leges.
Styrk ham i ånden, og vis ham vei til troen.
Min ånd er rikelig styrket.
Der fikk du meg.
"Fa" ?
"Fader" ?
Fader, det er munker i Bordeaux som ber for meg regelmessig.
Det høres fint ut.
Uten oppsiktsvekkende resultater.
Vi må være tålmodige. - Det sier legene også.
Fårjeg foreslå noe?
Jeg skal snart lede et pilgrimstog til Lourdes.
Marie og jeg lurte på om du hadde lyst til å bli med.
- Det er en felle. - Det har skjedd mirakler før.
Jeg har vært i Lourdes en gang før.
La oss snu nå.
Jeg snur ikke. Det er min bil. Jeg drar hvorjeg vil.
Du ville ha en frekk helg. - Det sa jeg da ikke.
Lourdes er ikke akkurat stedet for en frekk helg.
Er det virkelig det eneste du tenker på?
Jeg vil se Jomfru Maria.
Det kan du ikke mene. - Jeg vil se henne.
Og drikke vievann. - Å nei ...
Du skal også drikke det. Det vil være sunt for deg.
Det er imponerende, hva?
Jeg kjøper noen flasker til vievann.
Jeg orker ikke. Jeg stikker.
Det vil være sunt for en synder som deg.
Ikke vær så sikker. Det kan være farlig.
Sett nå at et sunt og friskt menneske får en åpenbaring.
Da er mirakelet kanskje lik det å bli krøpling.
God dag. - God dag, frøken.
Se der. Jeg har funnet min Jomfru Maria.
Det kan du bare glemme.
Jeg orker deg ikke mer. Gå din vei.
Greit ...
Jeg kjøper den til deg.
Den figuren er helt unik. Den ble velsignet av kardinalen.
Har vi flere 318'ere? - Se på lageret.
Hva skal du ha for den? - 1899 franc.
Det må jeg si.
Harjeg ikke møtt deg før? - Nei, det trorjeg ikke.
Jeg har ingen vekslepenger.
Jeg kan ikke elske mens hun ser på.
Det er greit.
Jeg konstaterer ikke, jeg klager. La meg slå henne av.
Nei.
Hun er helt unik. Velsignet av kardinalen.
Når vi kommer hjem til Paris, syns jeg vi skal gå fra hverandre.
På grunn av henne?
Nei, på grunn av alt.
Greit. Du har rett.
Jeg går en tur.
Slå av lyset. Men ikke Jomfru Maria.
La. La.
La. Kom igjen, Jean-Do.
Når du kan si L, kan du svelge også.
Og si "Lourdes" .
Ligger du godt? Er det behagelig?
"Trykkokeren." Det kunne vært tittelen på et teaterstykke.
Det skulle handle om min skjebne.
Det kunne også hete "Øyet" eller "Dykkerklokken".
Dere kjenner allerede handlingen og omgivelsene.
Et sykehusrom der hr. L, familiefar i sin beste alder, -
- lærer å leve med locked in-syndrom, - forårsaket av en kraftig apopleksi.
Den før så ambisiøse og kyniske hr. L kjente ikke til nederlag, -
- og lærer nå fortvilelsen å kjenne.
Vi kunne følge hans langsomme forvandling via en forteller, -
- som formidler hr. L's indre monologer.
Jeg har allerede skrevet siste scene.
Det er natt. Hr. L har vært ubevegelig under hele stykket.
Plutselig hopper han ut av sengen og stavrer rundt på scenen.
Det blir mørkt igjen, og man hører hr. L's siste indre monolog:
"Faen, det var bare en drøm. "
Stå opp. Du kan det.
Du feiler ikke noe.
"Jeg vil huske hva som skjedde med meg."
Skal jeg spørre noen?
N. Nei?
Rom 199. - Hvem er det?
Det er Claude Mendibil. Jeg sitter hos Jean-Do.
- Det er faren hans. - Vi har ventet på at De ringte.
Hva gjørjeg? Skal jeg bare snakke?
Jean-Do hører Dem. Han svarer.
- De vil høre meg ramse opp bokstaver ... Ja, Céline har forklart det.
De kan bare begynne, hr. Bauby.
Kan han høre meg? - Ja.
Jean-Dominique. Det er pappa.
Jeg sitter ved det åpne vinduet.
Hvordan har du det? Eller er det et dumt spørsmål?
"Ja, det er et dumt spørsmål."
Jeg savner deg ...
"Jeg savner deg også. "
Det er jo umulig å samtale sånn.
Jeg glemmer alt jeg skulle si.
Nei, jeg kan huske det.
Jeg har sendt deg en gave.
Det skal være en overraskelse.
Jeg har tenkt på noe.
Jeg har tenkt på oss. Vi er i samme båt.
Jeg er fanget i denne leiligheten.
Jeg kan ikke komme opp og ned trappa.
Prøv å ta trappa fire etasjer når du blir 92.
Vi er begge rammet av locked in-syndromet.
Du er fanget i kroppen din, og jeg i leiligheten min.
Og ikke glem :
I øverste høyre skuff i skatollet mitt ligger det et brev.
Det er testamentet mitt.
Det ligger i mappen ...
... "Diverse" .
Jeg må legge på nå.
"Ikke gråt."
Det kan du si, men du erjo min sønn, for Guds skyld.
Ha det, Jean-Dominique.
Nei, det hadde jeg nesten glemt. Du harjo snart fødselsdag.
Jeg ringer en annen gang.
Gratulerer med dagen.
Det må være hardt for en far å snakke til sin sønn -
- og vite at han ikke kan svare.
Jeg tenkte du ville ha godt av litt luftforandring.
Jeg har en overraskelse til.
Lukk øynene. Lukk øynene.
Lukk dem, da!
Nå kan du åpne dem.
Greven av Monte-Cristo
Det skulle du ikke ha gjort. I to bind ...
Det er ikke førsteutgaven, men den er temmelig gammel.
Skal jeg lese høyt for deg? Hvilket kapitel?
Vi burde prøve romertall. Vi har ikke tenkt på tall.
Hva ville det vært med romertal?
Det ville vært L, I, X.
Det ville gått fortere. Det må vi gjøre neste gang.
Kapitel 50? Lenger uti? - Ja, lenger uti.
9? Kapitel 59?
Øyeblikk. Der har vi det.
Den er til og med illustrert. Sammentreffet skremmer meg.
"De satte seg ved siden av ham ..."
"Noirtier satt i sin rullestol, der han tilbrakte alle sine dager. "
"I et speil kunne han se hele leiligheten. "
"Han behøvde ikke bevege seg, men han kunne ikke heller. "
"Syn og hørsel var alt som ennå ulmet i hans døende legeme. "
Hva syns du? Likner det ikke meg på en prikk?
Nei. - Jo, det gjør det.
Jeg skremmer folk.
Det er ikke sant.
Jeg skulle aldri ha prøvd å gjendikte Dumas' mesterverk.
Det er den leksen skjebnen lærer en.
Jeg ante ikke at Noirtier var den mannen jeg skulle bli.
Dykkerklokken min trekker deg med ned i dypet.
Jean-Do ...
Du kan godt trekke meg med ned i dypet ...
... for du er også min sommerfugl.
Det kallerjeg en kjærlighetserklæring.
Når vi er ferdig med denne boka, -
- skriver vi en om en langdistanseløper. Kanskjejeg skulle begynne å løpe?
"Savnet deg på tyrefektningen. Håper du kommer neste år."
"Jean-Paul. Le Tango, Nîmes."
"Angående Deres forespørsel om en spesialbygd campingvogn -
kan fabrikanten levere seks til åtte måneder -
etter bestilling. Vennlig hilsen Henri Raynaud."
Det var da gode nyheter.
Dette er fra din far.
"En gave til deg."
Se, et bilde av deg da du var gutt.
"Jean-Do, åtte år, Berck-sur-Mer."
Det er fra Anne-Marie.
Jean-Dominique Baubys rom.
- Hvem er det? - Céline Desmoulins. Hvem er det?
Inés.
Jeg vil snakke med Jean-Do.
Et øyeblikk.
Jeg har satt den på høyttaler. Han kan høre deg nå.
Jeg kan ikke snakke mens du er der.
Du har ikke noe valg. Det er ikke andre til å oversette.
- Er ikke talepedagogen der? - Ikke i dag.
Jean-Do?
Elskede?
Jeg vet at jeg hadde lovet å komme.
Jeg kom til stasjonen, men så snuddejeg.
Jeg kan ikke.
Jeg håper du kan tilgi meg.
Céline? Kan du være så snill å gå et øyeblikk?
Det er noe personlig jeg vil si til ham. Unnskyld.
Det går ikke. Det er bare meg her. Vent, han vil si noe.
"Et" ?
"Et øyeblikk" ?
Javel, jeg skal gå. Men ikke så lenge.
Jean-Do?
Er du der?
Elskede ...
Jeg elsker deg høyere enn noen gang.
Jeg vil så gjerne se deg, men ikke i den tilstanden.
Jeg vil huske deg som du var.
Jeg håper du klarer deg.
Jeg savner deg.
Jeg savner deg så veldig. Jeg er så ensom. Det er uutholdelig.
Jeg vet du vil forstå.
Jeg tenker på deg hele tiden.
Jeg vet din familie er hos deg.
Vil du at jeg skal komme?
Da er jeg tilbake. - Skal jeg komme? Skal jeg?
Da erjeg tilbake, Inès.
"Hver" ?
"Hver dag" ?
"Hver dag venter" .
"Hver dag venter jeg på deg."
Det forsto jeg ikke. Er du så snill å gjenta det?
Det forsto jeg ikke.
Han sa: "Hver dag venter jeg på deg."
Hvis jeg ikke får plass på dette flyet, -
rekkerjeg ikke neste fly videre til Hongkong.
Du kan få min plass. - Tusen takk.
Jeg tar neste fly.
God tur.
Men du skal ikke til Hongkong. Du skal til Beirut.
Hr. Bauby? Går det bra?
Ikke vær engstelig.
Vanligvis kan jeg aldri huske drømmene mine.
Det er så kjedelig å høre om andre folks drømmer.
Men denne drømmen ble hengende i bevisstheten.
Den skremmer meg.
Følelsen av noe skjebnesvangert vil ikke forta seg.
Det skulle litt av et mirakel til for å gi meg motet tilbake.
Det er farlig å tro på personlige mirakler. Det gjør en innbilsk.
Men jeg kommer ikke utenom at det skjedde noe mirakuløst.
Jeg begynte å synge.
Jeg grynter, jeg synger.
Jeg hører dårlig. Av og til trorjeg jeg kan høre hjertet mitt slå.
Jeg innbiller meg selv at det er vingeslagene til en sommerfugl.
Jeg gjør unektelig fremskritt.
Kan jeg ha sommerfuglhørsel? Jeg har fått mot på fremtiden.
Snart er sommeren over, og så begynner min første høst her på sykehuset.
Livet mitt er her.
En evig gjentakelse.
Her.
Hvordan går det?
Han snakker. Du snakkerjo. - Han synger også.
Kom igjen. Syng for Laurent. - Eller for meg.
Alt i orden? - Synger han?
Nei, det gjør han ikke.
Jeg har lungebetennelse.
Akkurat da jeg trodde ...
Som en sjømann som ser kysten forsvinne i det fjerne -
- serjeg fortiden gli bort.
Ett for ett blir minnene mine til aske.
For en hjemkomst. Det erjo kontoret vårt.
Og det par kjennerjeg da. Hva er det nå de heter?
Det er jo bilen min.
Den fine nye bilen min.
Har dere sett bilen? - Den er stilig.
Går det bra, Theo? - Ja.
Har du hatt en god uke? - Ja. Kan vi ikke gå i t'ater?
I Theateret? Jo, hvis du har lyst.
Og spise østers? - Spiser du østers nå?
Vi spiser nå. Det harjeg lovt Theo.
Ikke kom for sent hjem med ham i morgen.
Kom, vi drar.
Kan jeg sitte foran? - Det er ikke andre seter.
Du skal få en tur helt for deg selv.
Hva sier du nå?
Hvordan går det på laget? - Det går fint.
Tar dere en dusj etterpå?
Vi tar en dusj og pakker sakene.
Har du fått hår på staken? - Nei, ikke ennå.
Da jeg var gutt var det en som ikke ville kle av seg.
Han ble tatt av fotballlaget. Faren truet treneren med bank, -
men gjorde det ikke. Guttens mor fikk roet ham ned.
Det skjedde ikke noe, men gutten ble tatt av laget.
Det problemet harjo ikke du. - Nei, heldigvis.
Bare si fra, så pryler jeg dem.
Ellers noe? Har mor det bra? - Hun har det fint.
Kjenner du den veien der? - Der bor tante Diane.
Er det ikke veldig varmt?
Jeg er ikke varm.
Vi kunne ...
Det kan komme regn. Jeg stanser litt. Jeg stanser.
Far! Hva er i veien?
Løp tilbake til huset og ring moren din!
"Jeg rakk såvidt å tenke at vi måtte droppe teateret."
"Vi ville kommet for sent."
"Vi gjør det i morgen."
"Så mistetjeg bevisstheten."
"Holder det" .
"Holder det til en bok?"
"Til Théophile, Céleste og Hortense."
"Jeg ønsker dere mange sommerfugler."
"Min dypeste takk til Claude Mendibil."
"Hver bokstav vitner om -
hvor umåtelig stor andel hun har i at boken ble til."
Jeg har vært her hele tiden. Det vet du.
Den får fantastiske anmeldelser. Vil du høre dem?
"Mannen som dikterer i taushet. Berøvet både tale og fakter -
måtte Jean-Dominique Bauby lære å snakke med ett øyelokk."
"Et rystende innblikk i ensomheten på sykehuset i Berck."
Skrevet av Bernard Chapuis.
"En dypt bevegende bok."
"Jean-Dominique Bauby, 43 år og kjent journalist, -
familiefar og levemann, -
planla å skrive en bok om en kvinnes hevn."
Jean-Dominique Bauby døde 9. mars 1997, -
ti dager etter utgivelsen av "Dykkerklokken og sommerfuglen" .
Tilegnet Ferdinand Chesnais, 20, og Jack Schnabel, 92.